Nej, kom igen nu. Nu går vi. Du har lovat.
- Jag ska få dig att gilla naturen. - Den gillar inte mig.
- Luften är aldrig så här frisk i New York. - Visst, om du säger det, så.
Vill du åka tillbaka? Till huset, inte till stan.
Tänker han...
Va?
Tom! Tom!
Tom!
Han andas inte.
Jag ringer efter någon. Stanna här, jag fixar det.
Andas.
- Jag tror att det behöver sys. - Det behöver inte sys. Sätt bara på...
- Lär de ens psykologer sånt? - Du anar inte vad de lär psykologer.
Sätt på det.
Aj! Jag skojar bara, det gjorde inte ont.
Är det bra?
Ja. Jag bara...
- Jag tänker på den där grabben. - Jag vet, det var nära ögat.
- Du riskerade livet för en främling. - Jag hade ju inget val.
Du... Om jag inte hade varit en sån fantastisk simmare-
- så hade jag inte hoppat i, men nu är jag det och jag klarade mig.
Tack.
Det du gjorde var väldigt modigt. Jag blev rädd, bara.
Jag vet.
- Jag tar den till kemtvätten. - Det är hans. Sjukvårdarna tog nog fel.
Jag tänkte stanna till vid... Du, det är ingen fara. Det är ingen fara.
Hej, Mary.
Vi skrev nästan in doktor Thomas Seymour innan jag såg det. Ian Wilkinson.
- Har ni fått några värden? - Han hade Temazepam i blodet. Tio stycken.
Hej. Jag tänkte att du ville ha den här.
Det var jag som drog upp dig ur vattnet. Min fru blev rätt uppskakad.
Doktor Seymour?
Det är jag.
- Danny? Danny Miller? - Ja.
Förlåt, jag visste inte att du var ute.
De höll rätt tyst om det.
Och Ian?
Ian var direktörens förnamn, Wilkinson var pastorns efternamn.
- Nu är det jag. - Var det tio, tolv år sedan?
- Det känns som dubbelt så länge. - Självklart.
- Förlåt, det här är... - Galet, eller hur?
Det får en att fundera.
Pastorn hade sagt att slumpen är sprickan i det mänskliga där Gud kommer in.
Ja, det hade han gjort.
Du, jag måste till jobbet.
Efter omständigheterna ser du ut att må bra.
Ja, efter omständigheterna.
Ta hand om dig.
Min mamma är en subba. Hon tror inte på att han våldtog mig.
Hon sa att jag hittade på det. Hon kan dra åt helvete. Får han två år villkorligt?
Hon skyller på mig och dödade min hund. Hon dödade min jävla hund.
Därför skar jag subban. Lite rättvisa.
Det räcker, fröken Demers. - Kan advokaten och psykologen komma fram?
Doktor Seymour.
Nå, vad säger ni?
Jag är så trött på det här fallet. "Min hund, min hund, min hund."
- Tror du att mammans kille våldtog henne? - Han bröt mot sin villkorliga dom.
- Ungar har skäl om de dödar någon. - Inte i det området. Jag bjuder.
- Ian Wilkinson. - Är han en av dina?
Ja, och du gjorde en god gärning.
- Hade du tänkt berätta för mig? - Det vet du att jag inte kunde.
Vet polisen att det är han?
Han var deprimerad och tog en simtur.
- En simtur? Angie, Danny är... - Han heter Ian Wilkinson nu, okej?
- När började vi med det? - Vi gör det emellanåt.
Han var en exceptionell, men skadad ung man.
Smart. Han har en chans om vi håller polisen och pressen utanför.
- Han tror att du kan hjälpa honom. - Det går inte.
Du får inte berätta för någon om det här, inte ens din fru.
Drick upp, Tom. det har du förtjänat. Vattnet var djupt.
Jag måste tillbaka till rätten och få det att se ut som att jag jobbar.
Tänk på saken.
- Då är du tillbaka på torsdag? - Nej, jag vikarierar för Bob i helgen.
Du jobbar färre timmar, så vi behöver pengarna. Du borde komma ner.
Nu i helgen? Är det premiär eller nåt?
Jag ska avsluta kapitlet om barnmisshandel och har inte lyssnat på banden än.
- Nej, det är bara ett bra tillfälle. - Jag fattar.
Jag hatar att diskutera det såhär, med kalendrar och termometrar.
Nej, jag vill. Det gör jag.
Vad som än krävs och hur många gånger som än krävs, så är jag rätt man.
Jag försöker att bli klar de närmaste dagarna och komma ned, okej?
Jag kör dig dit. Vi stannar på ett pensionat och kör igång.
Sluta. Det går bra. Avsluta det du måste avsluta och försök att komma ner.
Du är vacker, vet du det?
Det är för enkelt att anta att Nicole saknar samvete. Många barn med problem...
Då blir frågan hur man avgör skillnaden mellan åtkomst...
Danny, vad gör du här?
Hej. Jag var i närheten och du glömde ditt brev på sjukhuset häromdagen.
Din adress stod på det. Hörde du inte dörrklockan?
- Det såg viktigt ut, som en räkning. - Tack.
- Du ser bättre ut. Hur mår du? - När jag kom ut sov jag som en död.
Okej. Tack för det här, nu måste jag jobba vidare.
Vadå?
Du är den ende jag kan prata med om det som hände.
Får jag komma in?
Visst. Självklart. Slå dig ner.
Danny, jag kan ge dig namnet på någon annan som kan hjälpa till. Vad gör du?
Var snäll och rök inte här inne.
Någon annan, alltså?
Jag är kniven som har kastats i havet. Det är Sigmund Freud, doktorn.
Jag vet, men du hamnar inte i den kategorin. Var snäll och släck cigaretten.
- Jag vill att du ska veta... Kan vi... - Nej. Jag är inte din terapeut.
Förlåt. Herregud.
De dömde mig för ett brott jag inte hade begått och du...
Du dömde mig, mer eller mindre.
Kan du hjälpa mig att komma på fötter?
Jag gav dem min åsikt, det är allt.
Du vet att jag är oskyldig. Det måste du väl veta?
Nej, det vet jag inte och jag vill att du lämnar mitt hem nu. Förstått?
Nu.
Vad i helvete?
- Hej, Louis. - Där fick jag dig.
På allvar? Bra jobbat.
Vi ses, Louis.
- Hej, mamma! - Här inne är jag.
Försökte Louis prata med dig?
Han kommer in när han har rast och pratar om det förflutna, det är så deprimerande.
- Snart anställer jag en mexikan eller nåt. - Mamma...
- Var är min svärdotter? - I New York.
- Förr åkte männen på affärsresor. - Börja inte nu igen.
Även om kvinnorna gjorde hela jobbet.
Vänta lite, vad har du gjort med handleden?
Jag halkade och slog mig. Jag kan inte stanna på middag, ska jag laga något?
För guds skull, jag klarar mig själv. Men tack för att du handlade åt mig.
- Jag älskar dig. - Okej, grabben. Hej då.
Mitt råd är att tänka mindre och knulla mer. Se på mig, jag har fyra barn.
- Dem tänkte jag mig inte till. - Och tre fruar.
Du ser mer distraherad och dyster ut än vanligt.
Minns du Danny Miller? Jag sprang på honom. Han är ute, under annat namn.
Han är väl inte din patient? Skriv om honom istället, då.
Det kan du sälja hur lätt som helst. Inget är väl otäckare än sanningen?
Det var ett skämt, för guds skull. Prata inte med honom överhuvudtaget.
- Det är det förflutna, lämna det där. - Han sa att mitt vittnesmål dömde honom.
Det är väl att ta i lite?
Han var ju ingen ängel, direkt.
Men det stör mig. Han var mitt sista fall på den sidan.
Jag tänker på honom. Det kanske gick för fort. Vi kanske var för hårda mot honom.
Han erkände att han var där, lade kudden över hennes ansikte och tog på henne.
Han hade inte hennes hud under naglarna. Det fanns inga avgörande bevis.
- Hans fingeravtryck fanns i hela rummet. - Ta det lugnt nu, hårding.
Fortsätter vi, så måste jag ta betalt.
- Och hönsen? - Jag vill inte höra talas om hönsen.
Faktum är att du gjorde det rätta. Det gjorde du.
Det finns alltid frågor.
Jag har en till dig. Tror du verkligen att han "sprang på" dig eller hittade han dig?
- Han sa att det var en slump. - Som om det finns någon slump.
- Säg till om du behöver ett skjutvapen. - Vad är det för fel på dig?
Tack gode gud att det fortfarande finns journalister som ser ut så.
- Älskling, är det du? - Det är Angela.
- Ange? Va? - Ian.
Ian Wilkinson dök upp vid Morgan Hamilton-fängelset och ville bli inlåst.
Han försökte handboja sig vid en vakt. De vill ta in honom.
Det kanske de borde?
De tar in honom om inte hans övervakare eller terapeut hämtar honom.
- Okej, men jag är inte hans terapeut. - Det sa han till dem.
Jag kan inte ta mig dit inatt. Snälla, hjälp mig med det här.
- Så... Du måste skämta. - Du är delaktig, oavsett vad du vill.
Jag måste lägga på.
Helvete.
Kör in till vägkanten, jag måste pissa.
Ja, okej.
- Förlåt, gick det bra? - Ja, det gjorde det.
Vet du vad? Ge mig ett bloss.
- Jag trodde att du kanske hade stuckit. - Ja, kanske.
Minns du vårt sista terapisamtal? Det innan rättegången?
Jag hade armarna runt din midja och du såg på mig.
Du såg på mig och gick din väg. Jag varken hörde av dig eller såg dig igen.
Jag var elva år gammal, Tom.
Okej, men nu är du ute. Du är här.
Gör mig en tjänst och öppna fönstret.
Och ingen rökning på mitt kontor, okej? Någonsin.
Jag började bränna fingertopparna i fängelset.
Jag vet inte varför jag gör det.
Det är rent här inne, väldigt stilrent. Som ett hotell.
Tryggt och trevligt.
Inga distraktioner.
Var det därför du försökte hamna i fängelse igen inatt?
Ja, och jag hoppade i floden för att svalka mig.
- Tar du fortfarande Temazepam? - Ja, 20 milligram.
- Var bor du? Har du nåt jobb? - I hamnen.
- Är det någon hemma? Din mamma? - Hon är död.
- Jag beklagar. - Jag fick besöka henne med handbojor på.
Handbojorna dödade min mamma-
- och min pappa var inte ens där när hon dog.
Han bor i Norwich och har ett narcissistiskt koma han kallar en bar.
Han besökte mig på Windsor och låtsades att jag var på något fint internat.
Men när de tar en till fängelset...
När man fyller 18 vet man att livet är över.
Jag visste inte att du hamnade i fängelse.
- Ljug inte, doktor Seymour. - Jag ljuger inte. Det är inget skitsnack.
Att du är ledsen ger mig inte livet tillbaka. Jag gjorde det inte!
- Jag gjorde det inte, det vet du! - Den tekniska bevisningen var övertygande.
Tiden är ute.
UNGDOMSFÄNGELSE
Kat Kennedy är med Lauren Seymour
Vet du, du får ha ögonen öppna medan vi gör det.
- Gud, förlåt. Jag... - Boken är arbete. Det här ska vara kul.
Jag vet, du har rätt.
- Du skulle ha kommit ner. - Jag vet att det var rätt tid att försöka.
Nej, nej. För att det var kul.
Det är kul i New York. Det är molnigt i New London.
Stopp ett tag. Vänta lite.
Jag kanske blir lite svartsjuk när jag ser dig med alla unga konstnärer.
En svartsjuk Thomas Seymour? Det gillar jag.
Oj!
- Är allt okej? - Tankarna skenar. Somna om, du.
- Älskling, flyttar du ut en tavla i taget? - Hon har en utställning.
Vi sprang på varandra på Pete's vid floden. Det är Ian, minns du honom?
Ja, självklart.
Hur är det, Ian?
Han tänker ansöka till några skolor. Jag sa att vi kan ringa runt lite.
Visst, det låter bra. Vad är det för utställning du pratar om?
Bob hade ställt in, så jag ställer ut något.
- Visst är det kul? - Det är en utställning för fakulteten.
Det låter jättekul, jag kommer definitivt dit.
- Ian jobbar nattskift, jag kör honom hem. - Nej, jag skjutsar honom.
- Ska du inte till rätten idag? - Jo, men jag släpper av honom på vägen.
- Jag måste tillbaka till stan, helt galet. - Ja, det är det.
Jag dricker hellre ur en riktig mugg.
Där jobbar jag och där dricker jag.
- Inga ungar, alltså? - Nej.
Ibland undrar jag varför mina föräldrar skaffade mig. Vad var de ute efter?
Så din pappa vill inte träffa dig alls?
Pappa vill radera mig. Han ville egentligen aldrig träffa mig.
Han gjorde garaget till en verkstad och satte lås på dörren.
Han satt mest där inne och pratade om Falluja.
Om när han sköt ett hål i en killes bröst-
- och han gled nedför väggen som en röd spottloska.
Pappa älskade att jaga. Jag hatade det.
En gång, jag var kanske sex år-
- körde han in till vägkanten, tog fram en pistol och sköt sex rådjur på sekunder.
Som om vi låg i bakhåll.
Jag stod precis bredvid honom. De är så vackra på nära håll.
Han tvingade mig att skjuta ett i huvudet, så det slutade resa sig.
Det kanske berodde på adrenalinet, men jag kunde inte sluta gråta.
Blodet stänkte i ansiktet på mig. Pappa såg det och blev förbannad.
Fortsätt framåt, bara.
Jag har läst att vi bara använder tio procent av hjärnan. Har du tänkt på det?
Ja, faktiskt.
Det är som att köpa en för stor kostym.
Som om den ska passa en vacker dag.
- Vad tror du att de andra 90 procenten är? - Jag vet inte.
Jag tror att det är djuriskt.
Utan den pyttelilla delen är vi djur allihop.
Som när vi sover eller när jag var i floden. Inga tankar, bara djuriskhet.
- Återupplivade du mig med HLR? - Ja.
Var det inte din fru?
- Varför frågar du det? - Jag är bara nyfiken.
Din fru är en vänlig dam. Hon är rar, du har haft tur.
Hon är snygg. Förlåt. Jag bor i det där jävla rucklet.
Hej, snygging. Ställ ner kassarna, så bär jag upp dem åt dig.
Du är en prins, Ian.
Sluta komma hem till mig, förstått?
Jag vill hjälpa dig, men slutar du inte, så är det över.
- Ni gör illa mig, doktor Seymour. - Är det förstått?
Åh. Tack, raring.
Ni har brutit mot er villkorliga frigivning. Ni har rätt till advokat.
Om ni inte har råd med advokat, så kommer rätten att utse en offentlig försvarare.
- Han försökte våldta sin systerdotter. - Du hade rätt om honom.
- Vet Nicky om det? - Troligen. Tur att hon satt i fängelse.
Det säger jag alldeles för ofta numera.
Och Ian? Har du pratat med honom?
- Du bad mig att hämta honom, minns du väl? - Ja. Och tack.
Men sedan dess?
- Vad är det? - Har han sagt något om mig?
För vi har pratat varje kväll.
Djupa samtal.
På sistone har han varit kort. Nästan fjär.
- Jag kanske har gjort honom upprörd. - Angela, du är hans övervakare.
- Hur kom han ut? - Windsors rektor slogs för honom.
Hon krävde ut några tjänster. Jag med.
- Så han har inte nämnt mig? - Angela, se på mig. Vad pågår?
- Vadå? - Han är ett jobb, ett fall.
Jag är orolig. Han är en bra grabb.
- Hur kan du vara så säker på det? - Tom, hur många såna fall ser vi om dagen?
Den här grabben är speciell.
- Han kan ha en chans. Har jag fel? - Jag vet inte. Jag vet inte var jag tror.
Ung man från Connecticut åtalad för mord på äldre kvinna
Han tvingade mig att hålla i en höna. När han kom tillbaka, alltså.
Han var annorlunda. Otäck. Han band fast mina händer i den-
- och högg huvudet av den. Jag höll i den medan den skakade.
Sen blödde den.
Och du förstod att det var fel?
Du är trygg här, Danny. Det förstår du väl?
- Fru Green? - Ja. Stig på, doktor Seymour.
- Ni är stiligare än på bilden på er bok. - Nej, tack.
- Tack för att ni tar emot med kort varsel. - Jag vet inte vad jag kan berätta.
- Behandlar ni Danny? - Ja. Ja, det gör jag.
- Så ni undervisade honom här på Windsor? - Han var en av mina smartaste elever.
Inget är som att göda en hjärna som slukar allt och ber om mer.
- Hur gammal var han då? - Tretton och fjorton.
Var det något mer med honom på den tiden-
-som ni lade märke till?
Han fick folk att tro att de hjälpte honom tills de tröttade ut sig.
Eller ännu värre. Tre i personalen, för att vara exakt.
Min make känner fortfarande skuld.
- För det han gjorde med barnet. - Ja, det är hemskt.
- Jag vet att det är svårt att tala om. - Jag lägger skulden på herr McDonald.
Jag vill fortfarande förlåta Danny.
Den andra pojken var en sån pojke som alltid ställde till problem.
Men Danny...
Han knivhögg pojken. Han gick tvärs över rummet och knivhögg honom.
Tack gode Gud att barnet överlevde. Min make blev förkrossad.
Men jag klandrar Angus, förstår ni.
- För att han lät det hända? - Ville. Han ville att det skulle hända.
Angus McDonald kom hit som lärare.
Men han tvingade Danny att skriva hemska saker om det som hänt.
Angus blev för engagerad.
- Fortsätt. - Jag har nog sagt tillräckligt.
Det här är Toms mobilsvar. Tala in ett meddelande, så ringer jag upp.
Tom, jag är arg på dig fast jag inte vill. Du borde vara här.
Jag borde inte lämna det här meddelandet, men det går bra. Riktigt bra.
Han från "The Times" är här.
Hon är en lögnare. Varför tror du inte mig?
- Hon sa att du knivhögg en kille. - Du anar inte vad jag tvingades göra där.
Vad de kallade mig. Vad de gjorde mot mig.
- Och Angus? - Han är ett svin, en stalker och en bög.
- Fan. Du hatar mig. Varför? - Det gör jag inte. Sluta.
- Jag vill veta vad som hände på Windsor. - Du tror fortfarande att jag dödade henne.
Det gjorde jag inte. Det var inte jag. Någon annan gjorde det, jag vet inte vem.
Jag måste till jobbet! Jag trodde att du skulle hjälpa mig.
Kan du lugna dig? Lugna dig. Danny, lugna dig.
Danny, Danny, Danny.
De tillhörde mig, jag vet inte vem de tillhör längre. Jävla bord!
Kan du berätta vad som hände på Windsor?
Varför? Så du kan låtsas bry dig?
Vänta lite. Danny!
Fan också.
Angie.
- Vänta. Jag vill bjuda på ett glas. - Tom...
- Kom igen. Sätt dig. Ta ett glas med mig. - Ett glas.
Nå, har du hört av vår grabb?
Han är hemma hos mig. På soffan.
Jag vet inte vad du har sagt, men han försöker komma på fötter.
Att gräva i det förflutna hjälper honom inte. Inte på det sättet.
Att gå igenom det gång på gång, Tommy? Kom igen.
- Lämna din tvekan kring beslutet därhän. - Angie, det handlar inte om det.
Vad sa han till dig? Angela, vad sa han?
Om du inte hjälper till, så gör du skada.
Tack för spriten.
Säg det inte. Säg inte det ordet. "Jobb".
- Jag vet, men jag... - Vad sa jag just? Tack, jag tar den.
- Varför alla de nya väskorna? - Lyssnade du på mitt meddelande?
Hela meddelandet?
- Colin Waters. Colin Waters-galleriet. - Jag vet. Colin Waters. Jättekul.
- Vet du vem Colin Waters är? - Menar du allvar? Självklart vet jag det.
Han finns inte, ett gäng killar kallar sig det. De har ett galleri i Bushwick.
De vill ge mig en utställning och de har en studio ovanpå där jag kan jobba.
I Brooklyn?
Vet du hur svårt det är att få en egen utställning?
Nej, det visste jag inte. Vilka goda nyheter, älskling. Grattis. Verkligen.
Herregud. De kom före mig.
Jag måste ta med mig jobb och andra saker dit ner.
Du skulle ha lyssnat på meddelandet.
Hej. Det här är Tom. Min make Tom.
Tjena, hur är läget?
- Fåtöljen? - Jag måste väl ha någonstans att sitta?
Det är en etta med kokvrå just nu. Det är helt tomt.
Det känns som att du flyttar ut.
Bara om du inte följer med mig.
Tom. Stan. Ett rum.
Lite som när vi först träffades och inte lämnade din lägenhet på en månad.
Utställningen är först i juni, det är över en månad. Varför skakar du på huvudet?
Skakar jag på huvudet?
Den här boken börjar påverka dig, alla berättelser om barn.
Du har rätt. Det är en otrolig möjlighet för dig.
Jag är så trött. Natta mig, så är du snäll.
Jag vill till bageriet och köpa de där muffinsen vi älskar, till de på galleriet.
- Vem var det? - Ian. Galet, va?
- Vad ville han? - Jag blev för distraherad av hans charm.
- Vad fan ska det betyda? - Vad är det med dig?
Vad är det med dig? Kan du inte umgås med jämnåriga ibland?
Dra åt helvete. På riktigt.
Mina damer och herrar, tåg 179 klockan 20:17...
Vänta, Lauren. Förlåt mig.
Jag har mycket i tankarna just nu och jag tror att boken påverkar mig.
Att skriva om barnen hela dagarna tär på mig. Det känns som att jag förlorar...
Tom. Det är dags.
- För vad? - Allt. Bra saker. Allt vi har pratat om.
Tom?
- Tom? - Ja, jag vet. Jag vet att du har rätt.
Vi ses om ett par dagar.
Hon är okej, även om hon är en konstnär. Du borde åka och umgås mer med henne.
- Det är komplicerat, mamma. - Religion och politik är komplicerat.
- Och pappa? - Komplicerad. Men inte jag, jag var enkel.
Ser du vem som jobbar där ute?
Du minns väl Neil? Det är lille Neil Bridges.
Ni pojkar brukade tortera den stackarn.
- Vad gör han här? - Han behövde ett jobb.
- Det var det minsta jag kunde göra. - Jag hör fortfarande hans gråt och skrik.
Jag vet inte vem som hoppade i efter honom. Det var inte jag eller du.
Det var min far som hoppade i.
- Tänker du på vad som hade hänt om... - Nej, inte direkt.
- Vad har ni för te? - Svart, grönt, chai, mint, Earl Grey.
Men inget med koffein, va? Hej.
- Ian, hej. - Vad gör du i stan?
- Något örtte blir bra. - Jag bjuder.
- Vad gör du i stan? - Jag har varit på antagningsintervju.
- Jaha, vad kul. - Ja.
- Tack. - Vilket sammanträffande. Vad knäppt.
Ja, exakt. Jag vill ju att folk ska se mina verk, annars hade jag inte gjort dem.
Jag hade glömt hur högljutt det var här. Du har en ögonfrans lös.
Bra. Måste jag blåsa på den? Tack.
Jag älskade enkaustik, jag vill återinföra det.
Man sätter bivax och harts på duken, det ger djup. Man kan smälta det.
- Jag måste säga en sak. - Jaha?
Det spelar ingen roll.
Vadå? Sådär får du inte göra.
Du är en otrolig inspirationskälla.
Du får mig att känna att allt är möjligt.
Jag betalar.
Doktor Seymour har en väldig tur.
Ja.
- En hård kväll? - Jag träffade gamla vänner.
- Och Lauren? - Hon är i New York. Vad ville du?
Ians far vet att han är ute. Han ringde fängelset och frågade om sin son.
Har han ringt dig? Jag är rädd att han ska försöka hitta Ian.
- Bodde han inte hos dig? - Han flyttade hem igen, men är inte där.
Han är inte på jobbet. Han missade vårt möte idag, det har aldrig hänt förr.
- Vem är Angus McDonald? - Har han pratat om det?
För fan, Tom. Knivhuggningar händer jämt i ungdomsfängelser. Blås inte upp det.
- Han har väl inte sökt upp Angus? - Jag vet inte var han är.
Jag håller ögonen på Angus. Han är på skolan. Vilken typ.
Eleverna kommer och går. Han är alltid två glas bort från sina perversa tankar.
- Angela, din inblandning i fallet... - Analysera mig inte.
- Tänk på din egen inblandning. - Han är nog inte den du vill.
Vem är det? Tänk på vem du vill att han är.
- Jag vill inte att han är någon. - Gör mig en tjänst. Om han hör av sig...
Håll kvar honom. Uppehåll honom. Gör ingenting förrän jag kommer dit.
- Hej. Doktor Seymour? - Ja.
Professor McDonald är där inne. Första besöket?
Jag har talat på skolan ett par gånger.
- Jeremy? - Ja. Finns det nåt kaffe kvar?
Kallt. - Han gillar kallt kaffe.
Doktor Seymour. Varsågod och slå er ner.
Oroa er inte för honom, han har varit uppe hela natten.
Jaha. Danny Miller, alltså.
- Ja. - Var är han? Vet ni det?
Faktiskt inte.
Alla vill veta var Danny är. Eller är det vem Danny är?
Angus har läst er första bok.
Ni har en väldigt optimistisk syn på ert yrke-
- förutom när det gäller Danny. Vad är det ni vill veta?
Hur ledde en författarkurs till en knivhuggning?
Om jag berättar det, ger ni honom min adress då?
Vill ni det?
Som terapeut bör ni veta att Danny inte är offret.
Han kan vara en förförisk ung man och...
Jag vet inte vad han har sagt, men ingenting hände mellan oss. Inget fysiskt.
Efter allt jag gjorde för honom är det jag som blir anklagad.
Ni vet vad han är kapabel till, det vet jag. Han skrev om er gång på gång.
Danny är begåvad med en enorm talang. En god författare, men ett svart hål.
Man dras in. Han drar in en. - Jeremy!
Berättelsen Danny skrev hos mig, och ursäkta ordvitsen-
- men han såg mig i ögonen, korsade rummet och visade mig dess udd.
Men saken är den att han verkade njuta av det.
- Danny verkade njuta av själva handlingen. - Den jäveln låtsades vara min vän.
- Var inte ensam med honom. - Det oroar mig inte.
Tur för er.
Doktor Seymour. Hej.
Ursäkta. Jag vet att det verkar kymigt, men kan ni signera er bok?
Visst, hoppa in.
- Det är kallt där ute. - Den här har jag inte sett på ett tag.
Jag har börjat läsa den och jag gillar den verkligen.
Men berättelserna barnen intalar sig är väl mer för de vuxnas skull än för deras?
- Kanske för bådas. Vad hette du, nu igen? - Rowena.
Jag såg dig tala på skolan. Du var jättebra.
- Ange? - Vi har problem.
- Har du hört av Danny? - Nej, hurså?
Dannys far har ringt till min privata telefon. Han vet var Danny är.
Jag vet inte vad han vill. Kan du tala vett med honom innan han gör nåt dumt?
Han är instabil. Jag har spårat telefonen till Norwich.
- Har du nån adress? - Jag ringer upp dig.
Följer du efter mig, din jävel? Tror du inte att jag märker det?
- Jag vet vem du är, doktor Seymour. - Jag vill prata om din son.
Min son är en usling, en skam. Han måste in i fängelse igen.
- Du har tydligen försökt kontakta honom. - Det är visst ni som har haft kontakt.
Du av alla jävlar borde förstå att det var bra att han satt i fängelse.
- Han är ute och vi försöker hjälpa honom. - Han måste stoppas, okej?
Förstår du inte hur svårt det är för en far att säga så om sin son?
Vet du vad? Stick härifrån, för fan. Du är som alla andra blödiga jävlar.
Du har ingen aning om vad du har att göra med.
Hej. Förlåt, älskling. Jag saknar dig.
Vänta, jag hör inte. Jag ska stänga av.
Var är du? Hos dina föräldrar?
- Nej, hos oss. Jag saknade dig med. - Jag är på väg hem nu.
- Hur länge dröjer du? Vi lagar middag. - Jaså, vem är där?
- Ian. Vi körde hem från stan ihop. - Han ska inte vara hemma hos oss.
Har du aldrig använt en kniv förr? Grönsakerna skär inte sig själva.
- Lauren, jag menar allvar. Hör på. - Tjuvlyssnar du på mitt privata samtal?
- Lauren, gå in i ett annat rum nu. - Byt till musik jag inte får huvudvärk av.
- Vi väntar med maten tills du kommer. - Nej, Lauren! Lauren!
Kom igen. Kom igen!
Kör!
Lauren? Lauren. Hörde du inte att jag ringde?
- Hej, själv. - Vad fan gör du?
- Förlåt, vi åt bara middag. - Ta det lugnt.
- Ian, lämna mitt hem nu. Nu. - Ingen fara. Okej.
Tack för den goda middagen.
- Varför tilltalar du honom så? - Du vet ingenting om honom.
Danny. Vi var väl överens om att du inte skulle komma hem till mig mer?
Har du sett nyheterna? En gamling har blivit mördad i Danbury.
Det var två ungar som gjorde det.
- Allt kommer att hända igen, eller hur? - Har du pratat med din far?
Varför skulle jag göra det? Har du gjort det?
Fan, de kommer att bura in mig igen. De kommer att blåsa mig igen.
Du har ingen aning om vem grabben är.
Och det gör du? Han är ingen psykisk diagnos, han är ett barn.
Håll dig borta från honom. Lita på mig, okej?
- Håll dig borta. - Okej. Visst.
Jag måste avsluta det här.
Doktor Seymour, får vi tala med er?
Vi vill tala om ungdomarna i Danbury.
De är inte mina klienter. Jag är inte inblandad i fallet.
Nej, men de har släppt Daniel Miller, som dödade Elisabeth Parks för tolv år sedan.
- Han var er patient. - Jag kommenterar inte klienter.
Vissa hade åkt till North Fork för att forsränning var på modet.
Vad gör jag i North Fork, där laxen vandrar?
Kom ihåg var vi var, så fortsätter vi sen.
Berättade du för din journalistvän att han var ute? Gjorde du det?
Hon visste redan. Jag bekräftade det bara.
Hans far berättar för alla som vill lyssna. Tom. Tommy.
Trodde du att det slutet för vår del?
Bara för att vi låste in honom blir han inte kvar bakom lås och bom.
Jag ska återgå till mitt möte.
Om du vill ta ett glas ihop-
- och glömma att vi blev indragna i den här skiten, så ring mig-
- men lugna ner dig. Hon kör sin story ikväll eller imorgon.
Sen är det över. Det vi kan räkna med är folk.
Och folks brist på förmåga att följa upp saker och långtidsminne.
Lugna dig, för helvete.
Danny. Du, jag och Angela behöver ses och göra upp en plan.
Vi kan försöka lösa det här ihop, så ring upp mig.
Jag tar mig tid.
Jag gick till Lizzie för att mata katterna. Kattungarna.
Vi måste mata kattungarna.
Mamma var hemma och pappa var tillbaka i kriget.
- Är du trött, Danny? - Nej. Jag gillade Lizzie.
Hon såg inte så bra. Hon hade starr i ögonen.
När jag kom dit var hon inte där, så jag gick upp på övervåningen.
Hon hade puder. Dampuder.
- Det luktade blommor och var klibbigt. - Sen, då?
Då hörde jag henne. Hon kom in och gick uppför trappan.
Jag sprang för att komma förbi henne, men hon stod i vägen och flyttade sig inte.
Jag sparkade omkull henne.
Hon ryckte och lät, så jag tog dynan från stolen. Hon hade dynor från Boston.
Jag täckte över hennes ansikte för att få henne att sluta.
Hon fortsatte att sparka och sparka.
Och hur kändes det?
Som en höna med avhugget huvud.
- Varför gick du tillbaka? - Jag vet inte.
- Varför, om du visste att det var fel? - Jag vet inte.
- Dina fingrar var rena, naglarna med. - Jag vet inte vem den där ungen är.
- Ingen fara. Berätta vad som hände. - Det spelar ingen jävla roll!
- Du tror mig ändå inte. - Ingen tror dig om du inte tar ansvar.
Ditt ansvar, då?
Förlåt för att jag tog det.
Det var fel. Hon är väldigt rar.
Ge tillbaka de här till min far. Jag vill inte ha dem längre.
Danny, för din egen säkerhets skull måste du ringa Angela.
Danny!
Ange, jag hittade honom på mitt kontor. Han gick precis.
- Varför höll du inte kvar honom? - Han bröt sig in. Han har stulit av mig.
Han är inte mitt fall eller min patient!
Vi vet inte var Daniel Miller utplacerats, men vi har talat med hans far.
Jag begriper inte varför han släpptes ut.
Sist jag hörde något var han någonstans i Connecticut, troligen New London.
Frisläppandet av ungdomsbrottslingar är på tapeten efter de senaste våldsbrotten.
- Jag går och lägger mig. - Okej. Jag kommer strax.
- Är det okej med dig? - Ja. Och med dig?
Jag vet inte.
Jag vet inte om det är okej.
- Varför berättade du inte att det var han? - För att det var över 12 år sen, Lauren.
Jag ville inte att det skulle påverka dig eller oss.
Grabben behöver din hjälp.
Jag vet inte om jag kan hjälpa honom.
- Ursäkta? - De låste in honom.
För att jag trodde att han var en dålig människa.
- Tror du fortfarande det? - Jag vet inte längre, det är problemet.
- Jag försökte bara skydda dig. - Nej, du försökte skydda dig själv.
Vet du vad?
Saker är bra eller dåliga.
Med folk är det inte alltid lika lätt.
Jag åker tillbaka till stan ett tag. Du vet var jag finns.
Är du säker? Gör ingenting förrän jag kommer dit.
Hur långt bort är du? Jag åker dit innan han gör något mot sig själv.
Danny.
Hennes systerdotter bodde här ett tag, har jag hört.
Danny, de burar in dig för det där vapnet.
Kanske det.
Men det är galet. Jag kan inte blunda utan att se hennes ansikte.
Upp och ner, precis där. Hon stirrar på mig. Inte ens om de brände ner stället.
- Du kan väl ge mig vapnet, Danny? - Nej.
Jag trodde att min far skulle komma hit först. Sök och förgör.
Herr Miller. Det var det han var bra på.
Lille Danny Miller kom tillbaka hit jämt-
- för varje gång han gjorde det trodde han...
...trodde jag-
-att Lizzie skulle gå omkring.
Mata sina katter. "På fötterna" hade mamma sagt.
Som om inget av det hade hänt. Varken Lizzie eller min mamma.
Danny, jag vet inte om jag har sagt det förr, men...
När jag var grabb knuffade jag och några kompisar en pojke i vattnet-
-och såg på när han nästan drunknade.
Såg du på? Tom, det är ditt stora problem. Att du gillar att se på.
Du är en turist. Det är det de rika gör.
- Pappa räddade honom från att drunkna. - Du hoppade i och räddade mig.
Vi kunde ha gått under tillsammans, men ni räddade mig, doktor Seymour.
Har jag berättat om drunkningen förr?
Visste du att det var jag i floden? Jag tror inte det.
Du gillar att se på, tills du inte gör det längre.
Folk som jag har inget val. Varför hjälpte du mig inte?
- Jag trodde att jag gjorde det. - Ljug inte!
Öppna den och ta upp den. Annars dödar jag dig och sen mig själv.
- Gör det! Nu! Gör det! Öppna den! - Okej, jag ska!
Ta upp den. Ta upp den!
Håll i den.
Danny, varför gör du det här?
Danny.
Danny, gör inte såhär. Danny, gör det inte.
Blunda.
- Blunda. - Gör det inte.
Det där är att känna. Det är inte att se på, det är att känna.
Är det vad du var rädd för? Den känslan, att någon kan tycka om den?
Varför? För att vi är mördare?
Vi är mördare allihop, Tom.
Men att tycka om det är något helt annat.
- Tyckte du om hur det kändes? - Nej. Nej, det gjorde jag inte.
Inte jag heller.
Jag sparkade henne.
Hon föll och började skaka och...
Förlåt mig.
- Förlåt mig! - Det är ingen fara.
Såja.
Det är pappa. Han vet var jag är, Tom.
Okej. Allt kommer att ordna sig. Gå upp på övervåningen och håll dig undan.
Bort från bilen! Jag är så trött på er jävla idioter!
- Låt honom vara! - Vem tror du berättade var han var?
Skulle det vara skitsnack?
Skitsnack?
Han kan lura dig, men inte mig.
Det är berättelserna.
Berättelserna barnen intalar sig själva efter händelsen eller handlingen.
Vi varken straffar eller anklagar dem-
- utan hjälper dem att återberätta sin historia på ett sätt som ger dem hopp-
-möjligheter och en framtid.
För om man inte tror att ett barn har en framtid, vad ska man då tro på?
Ursäkta, men exploaterar ni inte barnen ni försöker hjälpa?
Den ende han exploaterar här är sig själv.
Oroa er inte för henne. Hon har langat droger.
- Det är det hon är känd för här. - Dra åt helvete.
- En god vän? - Jag trodde det.
Jag såg tidningsannonsen.
Det här är verkligen spännande, Tom. Men...
- Du nämnde mig inte i boken. - Nej, inte i den här.
Ett kapitel räcker inte till dig. Du förtjänar en egen bok.
- Portland, alltså? - Ja, jag pluggar. Vi är typ en miljon.
Det är som fängelset, fast med tjejer.
- Så du trivs med nuet och det förflutna? - Ja. Jag blickar framåt.
- Danny, där är du ju. - Hej, älskling.
- Rowena. - Javisst.
Du ser ut att må bra. Jag förflyttades hit samtidigt som Danny.
Förlåt att jag missade föreläsningen. - Berättade du om din berättelse?
- Nej, det gjorde han inte. - Han är väldigt begåvad.
Den hamnar i kvartalstidningen. Den är bra och märklig.
Den handlar om en pojken som köper leksakssoldater som är gjorda i Kina.
Okej, nu räcker det.
- Skynda på, Rowe! - Vi ses snart.
Trevligt att träffas igen.
- Leksakssoldaterna var från Walmart. - Ursäkta?
I min berättelse kommer leksakerna från Walmart.
Den handlar om en grabb som börjar jävlas med sin psykiater.
Sin före detta psykiater, den han hade som barn.
Det är bara en berättelse, Tom. Jag skickar den till dig. Läs den.
- Vad heter berättelsen? - "Turisten."
Men det är ju inte du längre, eller hur? Nej.
Du kramade ju avtryckaren, eller hur?
Du dödade honom nästan. Jag trodde att du skulle göra det.
Vad är det?
- Vad är det som är så jävla roligt? - Ingenting. Folk som du, bara.
Förlåt mig.
Du, jag måste till flygplatsen.
- Vill du ha skjuts någonstans? - Ja.
Hur är det med Lauren? Följde hon inte med på resan?
Nej, hon jobbar.
Är allt bra mellan er? Hon ska väl föda snart?
- Ja, det ska hon. - Oj.
Vad kul. Jag vet att ni försökte länge och det var jobbigt för henne.
- Grattis. Jag är så glad för er skull. - Hur visste du att min fru var gravid?
- Jag frågade hur du visste. - Tom, hon ringde mig och vi pratade lite.
Har hon inte berättat det?
Vi har inte pratat, jag såg det på Facebook.
Slappna av, du är så spänd.
Men det är en pojke, va? Fick hon inte precis veta att det är en son?
Du kommer att bli far, Tom. Helt otroligt.
Vad ska ni döpa honom till?
Du måste inte svara direkt, ni har ju tid på er.
Det måste jag säga, jag längtar efter att få träffa honom.
Översättning: Emil P.W.S Holmgren